Жан дьо Лафонтен
Жалби на Психея

Превод от френски: Пенчо Симов, 1978

chitanka.info

Подир щастливи дни скръбта расте стократно!

Жестоката Съдба след минало приятно

е още по-голям товар!

Ако към мен си бил способен на омраза,

защо преди това, Амур, любов изказа

и ме плени със своя чар?

Пред моите очи дори и да те няма,

ликът ти пак блести със сила най-голяма

в сърцето ми като преди!

Да бе потулил част от своята омая!…

Но всичко аз видях: оръжията зная,

с които ти ме победи.

Съгледах красота подкупваща, могъща

и този спомен мил при мене все се връща,

в пустинята ме следва той.

И днешната злина от туй по-лоша става.

Кори ме паметта: „След загуба такава

как още дишаш във покой?“

Ала да сложа край на дните си не мога,

възпира ме Амур — дори и в изнемога

на него те принадлежат.

Жесток е той, уви, и иска да живея

измъчвана от скръб; убежище от нея

не ми предлага никой кът.

За мъката си тъй опита да разкаже

Психея на леса, скръбта й трогна даже

самия мрамор вледенен.

Скали на този кът, дочули плачовете,

прекрасния й взор във сълзи запомнете —

какъвто беше в този ден.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.